Séta a Paradicsomban Győrfi Andrással

Győrfi András festőművészből rögtön kettő is van. Egy téli Győrfi és egy nyári. A téli újbudai művész, itt él és alkot velünk a XI. kerület határán, a nyárinak Rovinj a székhelye, a népszerű isztriai városkában fest, él és élvezi az életet. Mi most a télit, az újbudait látogattuk meg, hogy egy hatalmas festménye előtt ülve beszélgessünk egy kicsit.

Jó ez a szép nagy kép itt mögöttünk a falon, és olyan igazi győrfis. Hiszen a munkáin újra és újra megjelennek ezek a jellegzetes vörös gömbök. Netán paradicsomok?

Legyenek azok. Vagy 25 évvel ezelőtt kezdődött. Akkoriban reklámgrafikusként dolgoztam, abban a szakmában mindig azon kell gondolkodni, mi lehet az az egyszerű forma vagy jel, amiről azonnal a termékre asszociál, aki meglátja. Ha ott a nagy „M” betű, hirtelen éhes lesz, ha egy kagylóféle, akkor mehet tankolni. Elkezdett foglalkoztatni, mi lehet az a forma, amit én újra és újra megjeleníthetek a képeimen. Így jutottam el ezekhez a vörös gömbökhöz, a paradicsomokhoz. Úgyis egyfajta belső Édenkertet festek. És nagyon szépnek találtam, hogy magyarul az Édenkertet Paradicsomnak hívjuk.

Ráadásul az Édenkertben ott az almafa. Szintén gyakori motívuma. Összeérnek a jelentések…

Amikor külföldön felismerik ezt az Édenkert motívumot, akkor mindig elmondom, hogy nálunk a nyelv miként köti össze ezeket. A paradicsom maga az Éden – szép nyelvi ajándék.

Ugorjunk még visszább az időbe. Eredetileg nem képzőművésznek készült, hanem építész lett.

Az édesapám építészmérnökként dolgozott. A ’80-as évek elején, amikor pályát kellett választanom, egy felelős szülő nagyjából három „biztos” pályát tudott a gyerekének ajánlani: orvos, ügyvéd, építész. Nekem ez utóbbi jutott. Annak ellenére, hogy gyerekkorom óta festőnek készültem, rengeteget rajzoltam, ahogy erre te is emlékszel talán.

Na jó, valljuk be, egy osztályba jártunk gimiben. De akkor ne is erőltessük ezt a magázást…

Oké. Szóval a képzőre bekerülni akkoriban is nagyon nehéz volt, és talán elég önbizalommal sem rendelkeztem hozzá. Ráadásul vízilabdáztam is, és abban olimpiai bajnok akartam lenni, mint az apám, bár neki végül egy ezüst jutott.

Az Ybl Miklós Főiskolán aztán kiderült, hogy mégsem az a nyerő?

Ki. Nagyon hamar. Már az első hónapokban éreztem, ez nem az én világom. De végigcsináltam, ahogy jó gyerekhez illik. A végén a diplomámat az apám szépen betette a fiókba. Én meg elkezdtem újságokba rajzolni, illusztrációkat készíteni. Közben a Középülettervező Vállalathoz kerültem, ahol azt a feladatot kaptam, hogy a tervekre fákat és embereket rajzoljak. A művészet ennél érdekesebbnek tűnt. Ráadásul a Móra Kiadónál hamar kiderült, hogy illusztrátorként jóval többet kereshetek, mint az építőiparban. Számolni mindig is jól tudtam.

Azért az építészet nyilván nem múlik el, legalább a gondolkodásodból, nyomtalanul.

Biztos másként rajzolnék, festenék, ha a képzőt végeztem volna el. Az építészet fegyelmet ad, szerkesztést, rendszert. Ugyanakkor a főiskolának nagy előnye, hogy bekerülsz a szakmába. Megismersz embereket, téged is megismernek. Nekem kívülről kellett bejutnom. Műtermekbe kéredzkedtem be, figyeltem, tanultam. Különböző stílusú mestereket találtam magamnak, akik sokat segítettek. Így alakult ki lassan a saját stílusom.

A saját stílus fontos, hogy felismerjék a képeidet, és másolni is milyen jól lehet.

Egy időben Kaliforniában volt egy galériám, és egyszer csak hívott a galériásom, hogy Kínában árulják a képeimet, nevetséges áron. Kiderült, hogy az én műveim is bekerültek ezekbe a „festménygyárakba”, ahol tömegesen másolják, hamisítják a képeket. Picassótól Győrfiig. Akkor bosszantott, ma már azt hiszem, hibát követtem el, hogy nem rendeltem onnan pár „eredeti” Győrfit.

Azért nem volt az olyan rossz társaság akkor. De ha már egyéni stílus. Szász Endre hatását biztosan sokan felismerik a képeiden.

Sok Szász Endre-kép vett körül gyerekkoromban. Édesapám személyes kapcsolatban is állt Szásszal. Három képet kifejezetten az én születésemre készített, így ünnepelt meg apámmal engem. Szóval óhatatlanul is hatottak rám az alkotásai. A technika is hasonló. És ő a példa számomra, hogy igenis meg lehet ezen a pályán élni, akár világszínvonalom is.

Kétségkívül Szász brand lett, és ontotta a képeket.

Igen, és ebből is próbálok tanulni. Semmiképpen sem szeretnék a minőség rovására termelni, ahogy ő tette az utolsó éveiben. Ugyanakkor nagyon sajnálom, hogy Szász Endréből, eddig legalábbis, akár jelentős állami segítséggel, nem lett olyan nemzetközi márka, mint a spanyoloknál Dalí vagy Picasso, a mexikóiaknál Frida Kahlo. Pedig lehetne. Pár hete volt a születésnapja, milyen remek alkalom lett volna, hogy foglalkozzunk vele.

Az, hogy reklámgrafikusként kezdted, mennyire segít ma?

Hú, nagyon. Nem elég jó képeket festeni, de azokat el is kell juttatni az emberekhez, ráadásul azt az érzést is meg kell teremteni a potenciális vásárlókban, hogy ezek valóban jók. A festő ma egyszerre alkotó és marketinges. A Facebook is remek terep, közvetlen kapcsolat a közönséggel galériák és közvetítő nélkül.

Ránézek egy képre, és körülbelül tudom, nekem tetszik-e vagy sem. Persze hogy mitől tetszik, azt általában nem tudom.

Megmondó emberekre van szükség ebben a szakmában is. És ha azok kijelentik, hogy valami jó, akkor nyilván azt sokan elhiszik. Végül is Picassónál is ez a helyzet. Száz éve sulykolják, hogy mekkora zseni.

Elnézve a műveit, én ezt valóban hajlamos vagyok elhinni…

Igen. Fontos a jó kép. De ott van mögötte egy irgalmatlan világmarketing, amelyik ezt nyomja.

Én olyan képeket szeretnék otthonra, amelyekre azt mondom, hogy hű, de jó lenne minden nap alatta teázni. A másik meg, amikor a művészt kedvelem, és ettől máris tetszik általában az alkotása.

Le is írtad a kétféle vevőtípust, bár sokan e két halmaz találkozásában találhatók. Igen, van, akinek tetszik. A másik fajta meg a befektető. Mint a rulettben. Rátesz valamennyi pénzt a képemre, megveszi, és reméli, hogy erre a számra gurul majd a golyó. Nyilván rengeteg a kiszámíthatatlanság, de reménykedhet benne, hogy bejön neki. Hány ilyen példát ismerünk!

És bizonyára hány kevésbé sikeres „tét” akad, csak arról nem tudunk.

A sikerhez általában az is kell, hogy egy művésznek története legyen, kerítsünk neki egyet. Amikor bekerültem abba a Los Angeles-i galériába, akkor azt mondták, hogy legyek francia. De hát én magyar vagyok, feleltem. Nem baj. De a francia az olyan elegáns. A franciákról mindenki tudja, hogy nagy művészek, festők. Viszont én még csak nem is tudok franciául. Sebaj, akkor legyél magyar–francia – ötleteltek.

Vagy néma francia.

Jó, ezt azért nem ajánlották. De történet kell. Minden nagy művészhez hozzátartozik a sztori. Ha már Picassót annyit emlegettük, akkor az a művészvilág, amiben ő alkotott, vagy a politikai állásfoglalása, egészen a Guernicáig.

Gyakran látom, hogy határozott politikai véleményt nyilvánítasz, amitől sokan, főleg művészek, félnek. Nem akarják megosztani ilyesmivel a közönségüket.

Egy művésznek az is a feladata, hogy reflektáljon az őt körülvevő világra, a társadalmi történésekre. Ha ezt nem tenném, attól érezném rosszul magam, rágna belülről, hogy miért nem mondtam el, amit gondolok. Nem hiszem, hogy ettől kevesebb vevőm lenne. Sőt több embert fogok érdekelni.

Örülök, ha így gondolod, de már csak a kötözködés miatt is mondom: ha teszel pár gesztust a hatalomnak, akkor biztos leesik egy jó ösztöndíj, egy tanszék, egy kiállítás vagy állami pénzből felvásárolják a képeidet.

Lehet, hogy mondjuk az előadóművészeknél valahogy így működik. De mi, festők – legalábbis ők úgy gondolják – nem hatunk annyira a tömegekre, mint egy színész, mi fókuszon kívül vagyunk. Ráadásul az én korosztályomnak már ösztöndíjak sem nagyon osztogatnak.

Akkor nyugodtan mondhatod, amit gondolsz…

Igen. Én nem egy párt ellen vagy mellett beszélek, hanem a hatalmat kritizálom általánosságban – és mindig azt, aki éppen hatalmon van. Azt, aki bűnöket követ el.

Engem meggyőztél. Akkor irány újra a képek. Kik vesznek festményeket?

Nyilván akinek nehéz összeszednie, hogy holnap miből fűt be, az kevésbé. Még akkor sem, ha amúgy nagyon szeretne képeket. Ehhez kell anyagi erő, mert ez mégiscsak luxus.

No, de kialakult itt egy sok száz milliárdokkal rendelkező réteg.

Jó, de azért van egy olyan nagy csoport is, amelyik közelebb áll az átlaghoz, és megengedheti magának, hogy vegyen képet. Az olyan polgári dolog. A szüleim is a ’80-as években képvásárlók voltak. Oké, akkoriban nem sok mindenre lehetett még költeni, ezért amit megkerestek, azt művészetre fordították. Ma sokszor, akinek van pénze, előbb házat vesz, lakást és így tovább. És a képzőművészet, ami ezekhez képest csak a töredékébe kerül, a sor végén áll.

De az a sok nagy, szép új ház mégsem maradhat csupasz falakkal. Kell oda tenni valamit.

Gyakran hallom azoktól, akik sokfelé járnak, hogy mennyi az üres fal. Ahhoz, hogy valaki képeket vásároljon, kell egy polgári attitűd, egy befektetési látásmód, szépérzék és így tovább.

Előbb-utóbb mégiscsak kell az a kép. Akkor fessünk. Amikor nekilátsz, akkor már fejben nagyjából kész az alkotás?

Igen. Ez gyors technika, olajjal, visszatörléssel dolgozom. Három órán belül nagyjából el kell készülnöm, mert különben megszárad az alap, és onnan nincs visszaút. Ezért kell pontos elképzeléssel nekifutni. Vagy a fejemben vagy a rajzlapon valaminek meg kell lennie előre. Még akkor is, ha elég rutinosnak gondolom magamat. Ha beszárad a festék, már nem tudom visszatörölni.

És akkor mi lesz a szegény paradicsomokkal?

Akkor a szegény paradicsomok csúnyák lesznek.

Dési János