Közösségi média 1930: a kávéház

A Hadikban, a Bartókon ülünk Nyáry Krisztián íróval, irodalomtörténésszel, ami már csak azért is kellemes, mert így a jó levegőn sem kell lennünk és otthon sem vagyunk. Mögöttünk Karinthy, Móricz és talán József Attila fotója a falon. Előttünk, az asztalon Krisztián nemrégiben megjelent könyve, az Itt kávéztak ők című csinos kötet, amely számtalan budapesti kávéházi történetet, alkotót elevenít fel.

– A jó levegő és a kávéház összefüggéséről szóló mondatot általában Királyhegyi Pálhoz kötik, bár az is lehet, hogy ő is mástól hallotta, talán éppen egy kávéházban – kezdi a beszélgetést Nyáry Krisztián. – A kávéház arra is jó volt, hogy mindenfélét halljanak az emberek, információkhoz, ötletekhez jussanak. És miért ült a városi polgár, amikor csak tehette, sokáig egy kávéházban? Mert ott gyakran tényleg jobb volt, mint otthon. Budapest nagyon gyorsan nőtt, ám a lakásviszonyok többnyire igen mostohák maradtak. A kávéházban kényelmesebben lehetett társasági életet élni, beszélgetni, dolgozni. Itt világos volt és meleg, otthon hideg, sötét és poloska. Persze hogy ide jöttek, ha tehették.

Az idejáró Karinthy Frigyes unokája, Márton emlegette, hogy Budán nem nagyon van színház, és kávéház is mennyivel kevesebb, mint Pesten. A Hadik a kevés kivétel egyike…

Hiszen Pest gyorsabban fejlődött, multikulturálisabb is volt. A kávéházhoz elsősorban polgárság kell. Ha van polgár, lesz kávéház. Már a török kiverése utáni időkből ismerünk kávéházat – valóban inkább Pestről, de aztán Budára is átterjedt ez a kultúra. Buda a régi időkben konzervatívabb, tradicionálisabb volt. Itt inkább virágzott a kocsmakultúra, a vendéglők, a kertvendéglők dívtak. Akadt is talán efféle munkamegosztás. A pestiek átjártak vacsorázni, fröccsözni Budára, a budaiak meg átugrottak Pestre a nagy kávéházakba. Ezen a parton is akadtak ugyan, de az igazán nagyok, tükrösek Pesten működtek: New York, Centrál, Bucsinszky, Fiume és így tovább. Pest inkább számított kereskedővárosnak. És a kereskedelemnek szüksége van kávéházra, mert annak az elsődleges terméke bizony nem a kávé.

Hanem?

Az információ, ahogy az előbb már említettem, amit kávézás közben megszerezhetsz. Kereskedő, művész, polgárember ott kapja a híreket. Ezért indulhatott forradalom a Pilvaxból. Hiszen a postakocsival, hajóval érkezők, az egyetemisták vagy a vármegyeháza emberei ott találkoztak, és beszélték meg az eseményeket.

Korának közösségi médiája, de sör és kispörkölt is van.

Bizonyos értelemben igen. Ami a Hadikot illeti, ez a környék viszonylag későn alakult ki, az I. világháború előtt kezdődtek errefelé a komolyabb építkezések. Aztán a ’20-as évek elején igazán gyors fejlődésnek indult ez a városrész. Ami azt is jelentette, hogy az új lakásokat itt viszonylag olcsóbban lehetett megvenni. Az írók, költők, újságírók akkoriban sem kerestek túl jól, így sokan költöztek erre a vidékre, Karinthy, Móricz Zsigmond, Devecseriék, még hosszan sorolhatnánk. És a költőknek, íróknak kávéház is szükséges, ezekben pedig nem dúskált a környék. A Hadik akkoriban rossz hírű helynek számított. A közeli Hadik laktanya tisztjeire alapozták az üzletet, és állítólag híresen rossz kávét adtak. De például Karinthyék közel, a Verpeléti úton laktak (ez ma Karinthy Frigyes út), ideszoktak. Aztán jöttek a barátaik, barátnőik. Karinthy felesége, Böhm Aranka lett az egyik központi figura. Az íróbarátok gyakran átzarándokoltak Pestről, fellendült a hely. Az írók, költők mint a kor celebritásai, népszerűvé tudtak tenni egy-egy kávéházat.

A régi szép idők…

Kialakult egy ökoszisztéma. Kaiser Adolfnak, az itteni kávésnak megérte jól tartani az írókat, költőket, mert ők közönséget vonzottak. Afféle színházat csináltak a mindennapjaikkal, jött a közönség megnézni őket, és ha már itt járt, rendelt gyorsan valamit. Nemes Nagy Ágnes költő visszaemlékezéseiben megemlíti, hogy szombat délelőttönként náluk családi programnak számított, hogy idevillamosoztak, és a nagy üvegportálon át benézve megbámulták például Karinthyt. Mint az oroszlánt az állatkertben. Az író természetes élőhelyén irogat, vagy sakkozik, vagy beszélget.

Nem lehetett egyszerű ekkora felfordulásban dolgozni.

Valóban, azért a legtöbben nem itt alkották meg a nagy műveiket. Zaj, csörömpölés, ismerősök, akik beszélgetni akarnak veled. Bár a legenda szerint Molnár Ferenc úgy írta meg A Pál utcai fiúk című regényét a New York karzatán, hogy alatta egy rezesbanda játszott folyamatosan.

Ez sok mindent megmagyaráz…

Karinthy, ha nyugodtan akart írni, akkor átment a túloldalra egy másik kávéházba, amelyik a mai Szeged étterem helyén működött, a Gebauer. Ott csönd volt, és békében dolgozhatott. Ha befejezte a munkát, visszasétált a társasági életbe.

Van egy Adyról szóló legenda, mely szerint részegen, hajnalban egy kávéházi márványasztalra írt ceruzával valami gyönyörű verset, amit reggel lemosott a takarító. Csak azért maradt fent, mert valaki még idejében lemásolta.

Ady pontosan tudta, hogy ez színház. A történet szerint sebbel-lobbal, látványosan beszalad egy helyre, és ott hajnalban, részegen megír egy verset, még javítás sincs a kéziraton. Ugyanis amikor befejezi, összegyűri, és a szemétbe dobja. Valaki pedig gyorsan megmenti, Csodás vers, csak úgy lendületből. Mindenki odavan. Aztán pár nap múlva kiderül, hogy előre otthon már megírta. Csak eljátszotta a kávéházi közönségnek a rögtönzést.

A Hadikban történtekről elég sokat tudunk, többen megírták, például Devecseriné Guthi Erzsébet, Kosztolányiné, Németh Andor, Déry Tibor is…

Sok minden volt itt, szerelem, féltékenység, pletyka. Persze hogy a többség nem itt alkotta a nagy műveit.

A hátunk mögül leselkedik Móricz Zsigmond, ő is errefelé lakott…

Móriczról tudjuk, hogy nem volt kifejezetten kávéházi író, általában nem ilyen helyeken alkotott. De ha barátaival, más írókkal, szerkesztőkkel akart találkozni, akkor valamelyik kávéházban randevúztak. Egyszer a kezdő József Attila feltelefonozta a lakásán, hogy szeretne vele találkozni, egy kávéházban várta Móricz. A költő csak nem ért oda. Másnap aztán újra felhívta Móriczot, és azt mondta, nem volt pénze villamosra, mire gyalog odaért, az író már elment. József Attila kapott új időpontot, ám azt is lekéste, mire Móricz valami olyasmit mondott, hogy ültesd fel az öreganyádat.

Nem is találkoztak?

Később, talán Móricz lakásán, talán.

Ha már József Attila. Állítólag nagyon imponált neki, hogy Zelk Zoltán egyszer kölcsönkért tőle egy kávéházban. Hát még nála is akadnak szegényebbek…

Zelk tényleg még József Attilánál is nyomorultabb volt. Egyszer a Japánban József Attila sakkozott egy újságíróval, és Zelk kibicelt. De az újságírónak el kellett volna szaladnia egy hokimeccsre tudósítani. Rávették Zelket, menjen ő, hogy a riporter befejezhesse a játékot. Zelk el is ment, meg is írta a tudósítást. Persze botrány tört ki, mert még életében nem látott addig hokimeccset, semmiről sem volt fogalma.

Ha már sakk. Karinthy jól és lelkesen sakkozott, talán a Hadikban működő sakk-körnek egy időben ő látta el az elnöki tisztét. Egyszer írt is egy riportot arról, hogy megmérkőzik a kor csodagyerekével, a később magyar és olimpiai bajnok Szabó Lászlóval. Aki persze mattot adott neki.

Karinthy sokat tett a sakk népszerűsítéséért. Állítólag miközben másoknak kibicelt, közvetítette a küzdelmet, nagyon viccesen.

Pedig nem mindig történtek vele vicces dolgok itt, a Hadikban sem. Rengeteg az anekdota arról, hányszor vesztek itt össze, akár nagy nyilvánosság előtt is a feleségével. Mondott valamit egyszer, hogy Böhm Aranka, aki egyébként orvos, pszichiáter volt és legendás szépség, olyan, mint egy párduc: „Csak nem tudtam, hogy a párduc mellett nincs nyugalma az embernek.”

Sokat kínozták egymást. Karinthy talán rá is játszott néha, hogy ő az áldozata a feleségének. És mintha szükségük lett volna rá, hogy a szenvedélyes életüket a nyilvánosság előtt éljék itt, a kávéházban. Ez hozzátartozott a színjátékhoz, amit rendszeresen előadtak. Még akkor is, ha tényleg akadtak ennek igen sötét pillanatai, már csak azért is, mert Aranka nem tartozott a leghűségesebb asszonyok közé. Szóval az idejáró írók itt élték a családi életüket, a szerelmi életüket, itt nevelték a gyermekeiket, már amennyire nevelték. Itt beszélték meg a közügyeket, és nyilván a művészetről is itt társalogtak. A Hadik így aztán a kerület szívcsakrája lett.

A pocsék kávéjával…

Szinte minden reggel megismétlődött, hogy Karinthy kért egy kávét, belekortyolt, majd odaszólt a tulajnak, hogy ma is milyen rossz ez. Mire a tulaj azt felelte, hogy akkor a Karinthy úr legyen szíves átfáradni a Gebauerba. Mire az író ezzel riposztozott: nem tehetem, nem vagyok úgy öltözve. A közönség meg imádta ezt a műsort.

Itt mérte meg Karinthy a pesti vicc terjedési sebességét.

Bizony. Amikor már nem ezen a környéken éltek, át-átjártak ide a társaság miatt. De a törzshely akkor éppen a pesti Centrál volt. Karinthy kitalált egy viccet, itt elmondta, majd átvillamosozott a Centrálba. És két óra alatt odaért az új vicc. Mivel a két kávéház közti távolság három kilométer, akkor másfél kilométer per óra sebességgel terjed a pesti vicc – állapította meg.

Még jó, hogy ennyi kávéházban otthon volt.

Több helyre is jártak az emberek, nem csak egy „törzskávéházuk” volt. Molnár Ferenc egy nap négy-ötöt is meglátogatott. Elmondott egy jelenetet, figyelte a hatást, aztán átsétált a következőbe, addig fejben finomította, dolgozott rajta. Ott is kipróbálta, és mire az utolsóba ért, már készen is volt vele.

Tényleg jó, hogy ilyen sok kávéház működött a városban. Nyilván szerkesztőségek helyett is ezekbe jártak.

Úgy nagyjából Petőfi Sándor korától Radnóti Mikósékig az írók, költők döntő része hírlapíróként is működni kényszerült. És a hírekhez valahol hozzá kellett jutni. Akadtak kávéházak, amelyek afféle hírügynökségként, hírtőzsdeként is működtek. Például a Fiume (ma a Csendes nevű bár és kávézó működik a helyén a Ferenczy István utcában – a szerk.). Ide jártak a szerkesztők. Szokás szerint ott üldögéltek, amikor felhívta valaki a főpincért, hogy Ferenc Ferdinándot Szarajevóban agyonlőtték. És az ott kártyázó főszerkesztők rögtön tudták, mert megtapasztalták már, hogy amit a főúr mond, az igaz.

Ahogy Szép Ernő írta a könyvem elején idézett versben:

„Társaságom kávéházban van,
Ismerek ott ügynököt és bárót,
Ott olvason én el A Napot,
S feleségem a Magyar Figarót.
Az asszony a gyereket
Megszülni ott szokta,
S ott a tejet mind a gyerek
Szalmaszálon szopta.
Ott üt meg a guta engem egyszer –
Én vagyok a kávéházi,
kávéházi ember.”

Dési János