Bronzba öntött túlzás, irónia, karikatúra

Nagy dolgok kicsiben – Kolodko Mihály szobrai

A hagyományos köztéri szobor általában nagy, magas talapzaton áll, drága anyagból van és gyakran ábrázol tömeggyilkosokat, politikai gazembereket. Szerethető történelmi személyiségek is kikerülnek persze az utcákra, terekre, nem beszélve a vizet hordó lányokról, a templomi szentekről, a bukott angyalokról, a szárnyszegett turulokról, a bumfordi macikról, esetleg a népirtások áldozatainak emlékéről.

Az ideológiai tartalmat hordó szobrok fontos funkciója, hogy a hatalom képviselői időnként megkoszorúzhassák ezeket, és veretes beszédet mondjanak mellettük.

Mindez persze túlzás, irónia, karikatúra. És amiről itt szó lesz, az is túlzás, irónia, karikatúra – bronzba öntve. Mert karikírozni ismert embereket, filmek szereplőit, mesék bábjait bronzban is lehet. Ezek Kolodko Mihály művei.

A miniszobrokról Erős Apolka szobrászművésszel beszélgettünk egy aprócska figura mellett: a Szabadság híd korlátjára hegesztett Ferenc József függőágyban heverve talán azt a Citadellát szemléli, ahonnan a pestieket ágyúzhatták volna az osztrák seregek. (A kis szobrot nem könnyű észrevenni, mégis többször abba kellett hagynunk a beszélgetést, hogy azok a turisták, akik megtalálták, fényképezkedhessenek vele.)

Olyan nagy dolgokról csevegtünk, amelyek nagyon picik. Budapesten számtalan Kolodko-alkotás található – több éppen Újbudán –, de sok más helyen is hozzátartoznak a városképhez. A kárpátaljai Ungváron, ahol a művész született, félszáznál is több alkotása látható.

Kolodko „gerillaszobrászként” kezdte, azaz kitalált valamit, majd feltűnés nélkül, már-már titokban elhelyezte azt, hogy másnap a közönség örömmel rátaláljon a minialkotásra. Se lepel, se ünnepség, se engedély. Később mind többen jöttek rá, mennyi lehetőség van ezekben a művekben, és kifejezetten rendeltek tőle.

– Ez egy nagyon határozott alkotói tett, hozzáállás, viszonyulás a köztérhez. És érdemes az eredeti gerillaszobrász-karaktert szétválasztani attól a fajta, lokális megrendelői kör által finanszírozott, profitábilis megjelenéstől, amivé fejlődött Kolodko szobrászata – kezdte az értékelést Erős Apolka. – Az, hogy ezek jellemzően bronzból, azaz az emlékművek anyagából készülnek és icipicik, tulajdonképpen fricska volt, egyfajta alternatíva a köztéri szobroknak – tette hozzá.

Az alkotó még a Szovjetunióban tanult – igaz, annak végnapjaiban –, és nagy köztéri, talán főleg Lenin-szobrokra készült. Van is pár hagyományos, nagyobb műve, ilyen például a pesti Vigadó előtt álló Roskovics Ignác festő figurája, amint épp az ungvári gyaloghíd képét vázolja fel. (A szobor eredetije Ungváron, az Ung partján található.)

A nagy szobrokat városszerte megszoktuk. De ezekhez a kicsikhez a közönség többségét valami kedves érdeklődés vonzza, szelfiznek velük. Erős Apolka szerint ez teljesen érthető reakció. „Nem egy konceptuális alkotóról van szó. Ezért is nagyon egyértelmű, direkt olvasatokat, érzelmi reakciókat, adott esetben impulzusokat, érzelmi fröccsöket váltanak ki ezek a munkák, amire nem alkalmasak a nagy léptékű alkotásai. Ha megnézzük a Dunakorzón elhelyezett festőt vagy Egerben a szőlőtaposó lány szobrát, akkor ez rögtön feltűnik. Mindkettő adomány és másodpéldányként került Magyarországra. Az eredetijük Kárpátalján található. Ezekben nincsen olyan személyes emlékezeti tartalom, amivel meg tudná szólítani a helyi közösséget. Amikor reflektálunk a rajzfilmfigurákra, a gyermekkori énünk vagy a családunk történetei kerülnek előtérbe. Az nagyon érdekes kontextus, hogy ezeket a magánmitológiákat, magánemlékeket hogyan lehet köztéri szituációban, adott esetben emlékművi környezetbe kihelyezni.”

Mekk Eleknek, Vuknak, Yoda mesternek vagy a Skála kópénak korábban kevésbé volt szokás bronz emlékművet állítani. Kolodkónak viszont jó pár ilyen és ehhez hasonló figurája született…

Sokfelé akad hasonló a világban, itt, a Kárpát-medencében is. Talán azért is terjedtek el ennyire, mert a közönség túltelítődött a diktatórikus történelmi prezentációkkal. Sok ez a köztereken, egy idő után fokozhatatlan. Ha a reakció léptékváltásban humoros, de anyagában, elhelyezésében mégiscsak emlékmű jellegű, az az én olvasatomban gazdagítja a köztéri szobrászat palettáját. Viszont nagyon fontos, hogy nem váltja ki, nem cseréli azt le.

Itt van szemben a Gellért-hegyi Szabadság-szobor. Kétségtelen, furcsa lenne azt a hatalmas alakot egy ilyen picire cserélni, még akkor is, ha időnként a szabadságunk tényleg csak indur-pindur volt.

Nagyon határozott, körülhatárolt terület az, amit mi köztéri szobrászatnak nevezünk, az emlékművektől a zsáneren át a díszítő funkciójú szobrászatig. Kolodko Mihály a személyeset, a humort használja eszközként, pedig hajlamosak vagyunk a klasszikus köztéri szoborról humormentesen gondolkodni. Abban is lenne lehetőség a humorra, csak általában a megrendelői kör nem él ezzel.

A zsánerszobrok nagyon elterjedtek, hétköznapi emberek, köznapi szituációban. Ám ezek többsége finoman szólva nem jól sikerült műalkotás, még ha nyilván akadnak jobbak is. Az biztos, hogy nagyon sok vitát váltottak ki Budapesten (is), ezeket a piciket viszont szerintem mindenki kedveli.

A közvélemény számára könnyen értelmezhető, egyértelmű olvasattal bíró kedves alkotásokról van szó, abszolút populárisak, ezt lovagolja meg az alkotó. És ez rendben is van. Kevésbé egyértelmű, hogy mi az ő pozíciója. Nagyon gyorsan, tíz éven belül a gerillaszobrász-karakterből átváltozott alkalmazott műfajú alkotóvá, már nem maga keresi a helyet, nem titokban rejt el szobrot, hanem piedesztálra emeli, például ahogy a Liszt Ferenc repülőtéren Liszt Ferenc szobrával történt. A budapesti kerületek közül több is rendelt apró szobrot utcái, terei népszerűsítésére, tehát turizmust generáló funkcióval látja el ezeket. Így a művész kikerül abból a szerepből, hogy görbe tükröt tart a hagyományos köztéri szobrászat elé.

Közben sokszor afféle szoborkarikatúrákat csinál. Ilyen Ferenc József a volt Ferenc József hídon, az ölébe tett csákóval egy függőágyban. Vagy Pesten, a Dohány utcai zsinagógával szemben van egy Herzl Tivadar, a figura biciklin áll. Pont lehet úgy fényképezni, hogy a pici Herzl és a szülőháza helyén épült zsinagóga együtt látszik.

Kolodko nagyon tág körben használja a humort, illetve a karikírozás eszközeit. És nem mindegy, hogy egy rajzfilmfigura, egy számunkra fontos, kedves lény interpretációját látjuk, vagy ugyanezekkel az eszközökkel, rusztikus formanyelvvel, megnövelt fejmérettel reagálunk mondjuk II. Rákóczi Ferencre. Tehát történelmi nagyságainkra, kultúrát formáló kiválóságainkra – lásd Liszt Ferencet. Nem biztos, hogy ez méltó ebben a formában.

Méltó vagy bántó?

Összemosódnak a határok. Azt hiszem, nem az alkotónak kell feltennünk a méltóra és a bántóra vonatkozó kérdést. Inkább az a nagyon érdekes, hogy a kultúrpolitika, vagy éppen a megrendelői kör, akár egy önkormányzat, mennyit áldoz emlékállításra, milyen módon teszi azt. Megelégszik adott esetben egy apró bronzplasztika rejtett kihelyezésével, vagy tényleg teret, emlékművet szentel egy témának, egy személynek.

Biztos mind a kettőnek más és más a funkciója…

A formanyelv azonban nagyjából állandó. És a kifényesedő felületek. A nézők nemcsak nézni akarják, hanem megfogni, megsimogatni, egészen közeli kontaktusba kerülni az alkotásokkal. Ez nagyon jó visszajelzés a művészeknek. Szeretném azt hinni, hogy az a fajta képzőművészeti gesztus, hogy kisméretű bronzöntvények kerülnek frekventált vagy eldugottabb helyre a városban, arra is felhívja a figyelmet, hogy a szobrászat eszköz. Méghozzá olyan, amivel az embereknek nemcsak a gondolatait lehet megmozgatni, sétaútvonalak szövődnek ezeknek a műveknek a megkeresésére. És ha a kultúrpolitikában olyan szemléletváltozás következne be, hogy a szobrászatot az apró méretű plasztikától a hatalmas kompozíciókig a helyén kezelnék, és kvalitásos alkotóktól rendelnék meg a műveket, akkor ez nagyon szép összhangzat lehetne. Kolodko ennek a mixnek a könnyebb, a szórakoztatóbb része. Miért ne lehetne emléket állítani a szobrászat eszközeivel a mindennapjaink egy részének is?

A városi legenda szerint Kolodko azért kezdett kis szobrokat készíteni, mert nagyra nem volt pénz és lehetőség.

Szobrászként én is mindig érzem, hogy valamit csinálnom, alkotnom kell. Ha a megrendelő felől nézzük, nyilván egyszerűbb és olcsóbb egy kis szobrot finanszírozni, mint egy több száz kilós bronzöntvényt, különösen mondjuk egy kispénzű önkormányzatnak. Így akár több munka is összejöhet.

És, ahogy beszéltünk is már róla, a nézők imádják ezeket a miniszobrokat…

Egy szobor, egy képzőművészeti alkotás akkor működik, ha van befogadója. Nem magának készíti a művész, hanem azért, hogy minél többen megnézzék. Nagyon sokat foglalkozom Stróbl Alajossal és a műtermével. Száz évvel ezelőtt a nyitott műterem volt a szokás, ma az inkább raktár és a munkafolyamat tere. Én abban hiszek, hogy a szobornak is kell „gyerekszoba”. Ha úgy készül, hogy körülötte emberek jönnek-mennek, akik folyamatosan megjegyzéseket tesznek rá, kritizálják, az jót tesz az alkotásnak. Ma általában „láthatatlanul” folyik a munka, amíg csak napvilágra nem kerül a kész mű. És akkor derülnek ki annak esetleges gyermekbetegségei.

Nem tudom, Kolodko hogyan dolgozik, ám hogy ezek sikeres alkotások, azt tapasztalom.

Mert szeretjük jól érezni magunkat. Annyi a baj, a konfliktus, legalább legyenek efféle kellemes, megnyugtató pontok. Hiszek abban, hogy a pozitív rácsodálkozás az valami olyan kis szín, olyan kis fény, amit magunkkal tudunk vinni.

A teljes beszélgetés az Újbuda tévében, illetve a youtube.com/ujbuda csatornán nézhető meg.

Dési János